Dvīņu tētis: Pirmā vizīte pie ārsta un atgriešanās darbā
Portāla draugiem.lv programmētājs Ingus Rūķis ir tētis diviem superīgiem dvīņu puikām Kārlim un Jānim. Kopš dēlu dzimšanas Ingus raksta dienasgrāmatu savā mājas lapā www.father.lv. Piedāvājam ieskatu dvīņu tēta ikdienā turpinājumos.
![Foto no personīgā arhīva](https://mutcdn.fra1.digitaloceanspaces.com/67622/conversions/2009080618125020671_o-696x464.jpg)
FOTO: Mammamuntetiem.lv
Foto no personīgā arhīva
Iepazīšanās
Beidzot esmu tētis. Jau bērnu gaidīšanas periodā domāju, ka varētu
par savām izjūtām un novērojumiem rakstīt dienasgrāmatu. Dažādu
apsvērumu dēļ izvēlējos to sākt darīt tikai pēc bērnu piedzimšanas
un tad nu te es pierakstu gan ikdienas novērojumus un vērtīgās
atziņas gan arī pamazām sakopoju domas un rakstu par skaisto
gaidīšanas laiku.
Tātad, par bērniem. Jā, tieši bērniem daudzskaitlī. Esmu laimīgs
dvīņu tētis. Puikas pasaulē nāca 2008. gada 22. maijā ar
ķeizargrieziena palīdzību. Kārlis dzima plkst 9.54, bija 54 cm garš
un svēra 3.4 kg, bet Jānis dzima plkst 9.55, bija 53 cm garš un
svēra 3.3 kg.
Neko no šajā blogā izlasītā nevajadzētu uztvert par vienīgo pareizo
piegājienu, situāciju vai risinājumu. Tie vienkārši ir mani kā tēva
novērojumi un pieraksti paša atmiņām.
Pirmo reizi pie daktera
25. jūnijs, 2008.
Lai arī mūsu ģimenes ārste jau bija atnākusi ciemos pie mums gan
nākamajā dienā pēc mūsu ierašanās mājās, gan vēl 10 dienas pēc tam,
šoreiz pirmo reizi devāmies atrādīties viņas prakses vietā. Būtībā
tā ir standarta procedūra, ka reizi mēnesī bērni ir jāved atrādīt
ģimenes ārstam, lai viņi tiktu nomērīti, vakcinēti un visādi citādi
nopētīti.
Jau pirms došanās pie dakteres mēs paši bijām pamanījuši, ka abi
puikas ir mazliet paaugušies. Mazliet izpaudās tā, ka
visas mazās drēbītes, kuras bijām sapirkuši nu jau ir palikušas par
mazu un noliktas maliņā. Tā kā mums mājās nav tādu svaru, ar kuriem
varētu bērnus nosvērt un nezinājām arī kā viņus mēra garumā, tad
īpaši par to nesatraucāmies un gaidījām vizīti pie dakteres.
Es tiešām nespēju iedomāties, kādai sakritībai ir jābūt, lai abiem bērniem būtu identisks svara pieaugums.
Kā pirmo svēra un mērīja Jāni. Viņš piedzima kā otrais, bija 53
cm garš un 3.3 kg smags. Izrakstīšanās brīdī no slimnīcas viņš
svēra aptuveni 3.1 kg. Tagad uzliekot Jāni uz svariem mazliet
pabrīnījāmies - tiešām kārtīgi paaudzies. Svara pieaugums 1080
grami. Tālāk sekoja mērīšana garumā. Es tiešām nespēju iedomāties,
ka viens tik mazs cilvēciņš spētu mēneša laikā paaugties par 7cm
garumā. Tagad Jānis ir izaudzis jau līdz 60 cm garumam un te nu arī
ir atbilde, kāpēc mūsu mazās 40., 50. un pat 56 izmēra drēbītes ir
jāmēģina kādam uzdāvināt.
Kā otro svēra Kārli. Viņš piedzima kā pirmais, bija 54 cm garš un
3.4 kg smags. Izrakstīšanās brīdī no slimnīcas viņš svēra līdzīgi
kā brālis - ap 3.1 kg, atšķiroties vien par kādiem 30 gramiem. Pie
Kārļa svēršanas gan mēs visi palikām uz pauzes. Svara pieaugums tie
paši 1080 grami, kas Jānim. Es tiešām nespēju iedomāties, kādai
sakritībai ir jābūt, lai abiem bērniem būtu identisks svara
pieaugums. Tālāk sekoja garuma mērīšana un te nu beidzot bija
neliela atšķirība - Kārlis ir paaudzies tikai par 5 cm un tagad ir
59 cm garš. Tā kā šobrīd Jānis ir garumā pāraudzis savu brāli.
Pēc svēršanas un mērīšanas daktere vēl papētīja abus mazos,
noteica, ka kustības izskatās gana koordinētas, labi mēģinot turēt
galviņas un pat viņai par pārsteigumu noliekot vienu no puišiem uz
vēdera viņš pats jau pareizi apvēlās uz muguras. Kā teica pati
daktere, tad reizēm pat 3 mēnešus veciem bērniem esot ar to
problēmas, bet mūsējie jau mēneša vecumā ar to tiekot galā.
Vakcināciju gan šoreiz neveicām, jo Jānim vēl īsti nebija nogājusi
jaundzimušo dzelte, tāpēc norunājām, ka abus mūsu brašuļus
vakcinēsim nākamajā vizītē pēc mēneša.
Visā visumā esam mēreni pārsteigti par to, cik braši mazie aug. Ja
citiem vecākiem neizdodas vienu bērnu piebarot par kilogramu
mēnesī, tad mums tas ir izdevies ar abiem. Vienkārši lieliski!
Tētis atgriežas darbā
28.jūnijs, 2008.
Jau labu laiku klusībā pie sevis domāju, kas notiks, kad man būs
jāatsāk strādāt. Ja ģimenē ir piedzimis viens bērns, tad tēvi
parasti atsāk strādāt jau uzreiz pēc valsts apmaksātajām 10
paternitātes atvaļinājuma dienām un mātes arī lieliski tiek galā ar
vienu bērnu. Dvīņu gadījumā valsts ir vēlīga un piešķir 10
apmaksātas atvaļinājuma dienas par katru bērnu.
Man par laimi darba vietā pirmās 10 dienas man sarēķināja nevis kā
noteikts likumā kalendārās dienas, bet darba dienas. Tādējādi
kopumā varēju izmantot paternitātes atvaļinājumu no 22. maija līdz
pat 14. jūnijam. Tā kā tuvojās Jāņi ar savām divām svētku dienām,
tad izdomāju, ka paņemšu vēl piecas dienas parasto atvaļinājumu.
Saskaitot kopā visus atvaļinājumus pa mājām biju nodzīvojies jau
nedaudz vairāk par mēnesi. Ja jāatzīstas godīgi, tad tādas īsti
lielas vēlmes doties atpakaļ uz darbu man pat nebija. Lai nu kā,
kaut kad jau būs jāsāk strādāt un tā nu nolēmām, ka varētu
pamēģināt nostrādāt īso Jāņu nedēļu, kurā ir tikai trīs darba
dienas.
Tiek pacelta klausule un ar fonā raudošiem mazajiem dusmīgā balsī pavaicāts: “Ko tu gribi?”, pēc tam nomesta klausule. Nav divu domu. Pie velna darbu, jābrauc glābt!
Kad abi mazie bija paēduši aptuveni pusseptiņos no rīta, kāpu
mašīnā un devos uz darbu. Tik agrai braukšanai uz darbu ir viens
liels pluss - uz ielām praktiski nav mašīnu, tāpēc ierasto 40
minūšu vietā uz darbu varu tikt aptuveni 15 minūtēs. Kaut kur ap
plkst 10 izdomāju piezvanīt uz mājām un apjautāties, kā draudzenei
iet ar mazajiem. Tiek pacelta klausule un ar fonā raudošiem
mazajiem dusmīgā balsī pavaicāts: “Ko tu gribi?”, pēc tam nomesta
klausule. Nav divu domu. Pie velna darbu, jābrauc glābt! Kad biju
ticis līdz pusceļam, draudzene atzvana jau nedaudz mierīgāka un
saka, lai es tomēr braucot atpakaļ uz darbu.
Vēlviena priekšrocība agrai braukšanai uz darbu ir tā, ka agrāk var
arī braukt mājās. Pirmajā dienā gan nācās agrāk braukt mājās, lai
mēs visi varētu doties pie daktera, taču nākamajās divās dienās
strādāju tikai līdz aptuveni plkst 14. Kopā sanāk nedaudz vairāk
par 6 darba stundām, kas pilnībā atbilst darba devēja prasībām par
birojā atstrādājamo laiku. Tiesa, tas draudzeni neglābj, jo mazie
rakari lielos niķus taisa tieši rīta pusē un kad es tieku mājās
viņi ir īsti paraugbērni. Uzreiz aizmieg, neniķojas. Var jau būt,
ka viņiem vienkārši pietrūkst manis mājās. Nākamnedēļ mēģināšu kādu
dienu braukt uz darbu pēcpusdienā, lai pārbaudītu, vai tie ir
vienkārši lielie rīta niķi, vai arī vaina ir faktā, ka manis nav
mājās.
Daudzi vecāki saka, ka grūtākie esot pirmie trīs mēneši, tāpēc
nolēmu, ka nostrādāšu vēl nākamo nedēļu un tad ņemšu vēl divas
nedēļas atvaļinājuma. Darbi pagaidīs.
Tētis mēģina strādāt no mājām
30. jūnijs, 2008.
Ņemot vērā pagājušās īsās darba nedēļas pieredzi ar draudzenes
puņķiem un asarām un izmisīgo cīņu ar abiem mazajiem niķiem, šodien
izdomāju pastrādāt no mājām. Lai arī darba devējs burtiski pirms
dažām dienām ieviesa noteikumu, ka 80% no darba laika ir jāstrādā
birojā, lai veicinātu komandas darbu, tomēr izdarīju atkāpi no šī
noteikuma. Galvenais iemesls - saprast, cik tad īsti pa dienu sanāk
tas brīvais laiks pastrādāt un kuri ir tie dienas laiki, kad abi
mazie ir visaktīvākie un mammai ir nepieciešamas papildus
palīdzīgās rokas.
Rīta cēliens bija tīri mierīgs. Pēc tam, kad abi mazie ap pulksten
atsoņiem bija paēduši, draudzene vēl aizgāja pagulēt, bet es ķēros
pie darbiem. Kādu stundu pastrādājis, sadzirdēju, ka blakus istabā
mostas mazie. Nezinu, kā tas nākas, taču praktiski vienmēr ir tā,
ja pamostas viens, tad tūlīt pamodīsies arī otrs. Tā nu skraidīju
kādu brīdi no vienas gultiņas pie otras, kamēr pamodās draudzene,
tad jau viens pa rokām viņai, otrs - man un pēc brīža tomēr abi
aizmieg.
Lai arī pa māju biju nodzīvojies vairāk kā mēnesi, tā īsti nebiju aptvēris, cik grūti draudzenei ir vienai tikt galā ar abiem mazajiem reizē.
Atkal skrienu strādāt, izdodas izbrīvēt kādu aptuveni stundu.
Atkal pamostas mazie un jāsteidz palīgā draudzenei. Ap
vienpadsmitiem pēc paēšanas abi mazie aizmiga, šoreiz jau uz kādām
trīs stundām. Tētis atkal dodas strādāt, bet mamma tikmēr skrien
uzēst brokastis vai nu jau agrās pusdienas. Atbrauc pāris ciemiņi
un kamēr ciemiņi palīdz pabarot mazos, tikmēr tētis joprojām
strādā. Viss mainās pēc paēšanas - ciemiņiem jādodas prom,
bet abi mazie atkal niķojas. Kārli kaut kā izdodas pielauzt uz
gulēšanu pāris reizes pa pusstundai vai stundai, taču Jancis neguļ
līdz pat vannošanas laikam ap pus astoņiem vakarā. Kārlis uz to
laiku ar nelielu palīdzību tiek pamodināts un arī novannots. Šodien
pirmdiena, tāpēc abi mazie viens pēc otra dodas kopā ar tēti
lielajā vannā un mazgājas ar ziepēm. Kad abi mazie novannoti, tētis
atkal tiek mazliet pie datora pastrādāt.
Visā visumā, paraugoties uz nostrādāto stundu skaitu, var teikt, ka
tas ir tāds pats vai pat lielāks, kā birojā nostrādāto stundu
skaits. Paskatoties uz padarītajiem darbiem, var teikt, ka birojā,
visticamāk, būtu padarījis tikpat daudz. Vienīgā nelaime - darbs ir
gana saraustīts un ievelkas visas dienas garumā, nevis kā biju
pieradis to darīt - sākot no 7 vai 8 rītā līdz pulksten 15 vai 16.
No otras puses šādi strādājot draudzenei ir daudz vieglāk, jo
jebkurā brīdī ir pieejamas palīdzīgas rokas un var iztikt bez lieka
stresa, kas īpaši nav vēlams šobrīd, kamēr mazos baro ar krūti.
Lai arī pa māju biju nodzīvojies vairāk kā mēnesi, tā īsti nebiju
aptvēris, cik grūti draudzenei ir vienai tikt galā ar abiem
mazajiem reizē. Tā nu šo nedēļu mēģināšu strādāt tāpat, kā šodien,
varbūt uz kādu brīdi aizbraucot arī līdz birojam, bet pēc tam vēl
divas nedēļas atvaļinājuma. Lielisks iemesls izmantot iekrāto
atvaļinājumu :)
Pilnu dvīņu tēta Ingus dienasgrāmatu lasi: www.father.lv