Ēriks Pozemkovskis lasa pasaku par lāčiem
Imanta Ziedoņa pasaka: Lāču pasaka.
Var noklausīties arī pasakas audio versiju, teicējs: Ēriks Pozemkovskis.
![Ilustrators: Sandra Goldberga](https://mutcdn.fra1.digitaloceanspaces.com/66332/conversions/2009050712360839421_o-696x464.jpg)
FOTO: Mammamuntetiem.lv
Ilustrators: Sandra Goldberga
Lāču mātei katru pavasari dzima lācēni un šopavasar piedzima
trīs: Ogu Lācis, Mušu Lācis un Medus Lācis. Ogu Lācis bija mātei
vismīļākais, viņš bija vismierīgākais, vispaklausīgākais bērns
pasaulē. Viņš nekur nelēca, neskrēja, nejandalējās, viņš tikai
sēdēja un ēda ogas. Melleņu laikā viņam dibens bija melni raibs
ogās nosēdēts — jo viņš reizēm bija tūļīgs lācis, tik tūļīgs un
ēdelīgs, ka pieēdies sēdēja mellenēs un mānīja, lai ogas pašas nāk
klāt:
Lai dzīvo ogas, u-rā! Kas nāk manā vē-de-rā!
"Mušu Lācis," teica Lāciene, "ir mans dullais bērns." Un tiešām — nebija vēl redzēts neviens lācis, kas tā dzītos pēc mušām. Viņš tām skrēja pakaļ cauru dienu. Viņš rēja uz mušām, lēca gaisā, krita atpakaļ, vienreiz izmežģīja, atpakaļ krizdams, astes strupuli, nekas nelīdzēja, skrēja atkal. Deva viņam ēst visu — ogas, medu, saldējumu, vafeles — nekas nelīdzēja, viņam garšoja tikai mušas. Viņš pats lielījās: es esmu mušu mednieks. Viņš pazina mušu pēdas, zināja mušu dziesmas, saoda mušu smakas. Viņš tikai paskatījās loga rūtī un pēc pēdām tūdaļ sazīmēja, kādas mušas te gājušas: cukurmušas, gaļasmušas vai lampiņmušas. Lampiņmušas gan parasti tupēja uz lampiņām vai lampiņu abažūriem. Bet vakaros pa logu uz lampiņām skrēja arī sēņu mušas, govju mušas un naktsmušas. Un Mušu Lācis visas tās prata atšķirt, pazina viņu pēdas un dziedāšanu.
Lāču mātei katru pavasari dzima lācēni un šopavasar piedzima trīs: Ogu Lācis, Mušu Lācis un Medus Lācis.
Logu mušas dziedāja vairāk caur degunu, tām bija, logā sitoties,
sadauzīti deguni, zaļo mušu dziesma bija pelēkzaļa kā pelējums, bet
griestu mušām dziesmas arī visas skanēja otrādi, kājām gaisā.
Dziesmā vārdi "Mēs esam griestu mušas" skanēja: "Sašum utseirg masē
sēm." Vienīgi dziesmiņa "Alus ari ira sula" bija ari otrādi, no
otra gala saprotama. Medus Lācis bija salds un kārs. Viņš bija tik
kārs, ka cukura viņam nekad nepietika. Kafijas krūzītē brokastīs
viņš cukuru bēra tikmēr, kamēr visa kafija izlija un krūzīte bija
pilna ar cukuru. Tad viņš priecājās un teica, ka tā tik esot
kafija! Tik gardu kafiju viņš katru stundiņu varot dzert! Bet, kad
neļāva viņam tā cukuroties, tad viņš izdomāja citas viltības.
Vakaros, kad visi beidza tēju dzert, viņš izmanījās, nevienam
nemanot, ielīst cukurtraukā. Vāciņš pār galvu — un paliek tur visu
nakti. Visi izmeklējas — Medus Lāča nav. Bet Medus Lācis ēd visu
nakti. No rīta visi dzer kafiju.
Mušu Lācis — kā bāž cukurtraukā karotīti — nē! — kliedz
cukurtraukā. Izbāž galvu Medus Lācis, pats ārā netiek. Tā pieēdies,
tā pieresnojies, ka ārā netiek. Nācās sasist cukurtrauku, un Lāču
māte pēc tam aizliedza Medus Lācim cukurtraukā līst un vispār
nevienā traukā — ne kanniņās, ne termosos, ne pudelēs! Vienreiz
Medus Lācis bija ielipis grāmatā, gribējis lasīt, bet grāmatas vāki
aizkrituši ciet un Medus Lāci saspieduši plakanu kā novelkamo
bildīti. Māte ilgi nevarēja lācēnu dabūt nost, vajadzēja turēt
grāmatas lapu virs katla garaiņos, līdz Medus Lācis atlipa kā
pastmarka. Bet pavisam plakans. Lāciene ielēja dēliņā piecus litrus
medus, un tikai tad Medus Lācis kļuva atkal apaļš, salds un
dzīvs.
Medus Lācis bija ļoti mīlīgs un salds. Viņš bija tik salds, ka
tuvas un tālas lācenītes gribēja ar viņu draudzēties: laizīja viņa
purneli un teica, ka tas esot garšīgs kā saldējums, kā piena
kokteilis. Medus Lācis pats zināja, ka viņš ir salds. Kad citu
saldējumu nebija, viņš reizēm laizīja pats savu ķepu. Viņš varēja
dienām sēdēt un sūkāt savu ķepu.
Lāciene ielēja dēliņā piecus litrus medus, un tikai tad Medus Lācis kļuva atkal apaļš, salds un dzīvs.
Citi lāči teica, ka viņš esot pašmīlīgs. "Pašmīlīgais Ķeplaiža,"
viņi teica. Medus Lācis zināja, ka viņiem nevienam tik saldas ķepas
nav, bet, negribēdams tik pašmīlīgs būt, kā par viņu tur runā,
Medus Lācis izbāza īkšķi starp diviem pirkstiem un zīda savu īkšķi.
— Vai tu atkal jau zīd savu īkšķi, pašmīlīgais Ķeplaizi? — viņam
prasīja.
— Nē, es rādu savam vēderam pigu, — gudri atbildēja Medus
Lācis.
— Ēd taču arī gaļu vai kaut ko citu! — viņam teica citi lāči. "-
Citādi tu kļūsi tik salds, ka tevi kāds pavārs uzrullēs vēl uz
kūkām... Vai noķers tevi cukurstandziņas, tad tu redzēsi! Sakniebs
tevi gabalos!
— Un peldēties arī tu nevari iet. Ja tu iekritīs! ūdenī, izkusīsi
kā cukurgrauds!
Bet tur nu nekā nevarēja darīt. Medus Lācis bija nolemts medus un
cukura dzīvei, gaļas dzīve viņam nepatika. Kad citi mala gaļu —
viņš gaļasmašīnā bēra cukurgraudus. Visas lācenītes viņš sauca par
Konfektēm, tas bija visskaistākais vārds, kādā viņš kādu dēvēja.
Viņš teica: "Mīļā Konfekte, tu ar tām pūkainām ausīm..." — vai:
"Mīļā Konfekte ar riekstiem un zilo banti, vai tev nav mājās kāds
kuģis ar sīrupu?" Viņam nepietika ar bundžiņu, viņš vienmēr gaidīja
veselu sīrupa kuģi. Mazā Dacīte bija sakrājusi konfekšu papīriņus
veselu kolekciju, vairākas burtnīcas. Medus Lācis, vienreiz
pieticis pie kolekcijas, lasa: kon-fek-te. Šo-ko-lā-des kon-fek-te.
Kon-fek-te. Ja konfekte, tad jāēd nost! Tik gudrs viņš nu bija! Bet
neiedomājās, ka uzraksts jau vēl nav pati konfekte. Tā apēda viņš
visus papīriņus. Dacīte vairākas dienas raudāja. Medus Lācim kā par
sodu aizdambējās no papīriem vēders; nācās vēderu skalot ar
ziepjūdeni. No tās reizes Medus Lācis neēda nevienus uzrakstus, arī
tad ne, ja vārds bija izliets tieši no šokolādes, — vienmēr kasīja
nost. Tā dzīvoja Lāču māte ar saviem lācēniem priecīga un
laimīga.
Bet Lāču māte saslima un nomira. Lācēni palika bāreņos.
Medus Lācis medojās, Ogu lācis ogojās un Mušu Lācis mušojās.
Lāciene jau domāja: šie kļūst lieli, vajadzētu vēl kādu lācēnu.
Varbūt tas būtu Klimpiņlācis, tad viņš varētu klimpoties.
Bet Lāču māte saslima un nomira. Lācēni palika bāreņos. Kādu laiku
Mežs nezināja, ko ar viņiem darīt, jā — lācēni vēl mazi, tāpat
vakarā vajadzēja iztīrīt ar putekļsūcēju, midzināt, no rīta celt
augšā (lāči ir lieli miegamices) un dienās pieskatīt, lai
nepārmedojas, nepārogojas un nepārmušojas. Nolēma lācēnus atdot
audzināšanā. Pirmo atdeva Mušu Lāci. Atdeva Pārtikas rūpniecības
ministrijai, jo tās pārziņā ir kūku fabrikas un desu fabrikas,
siera rūpnīcas un pienotavas. Lācis tur tik labi strādāja, ka
pilnībā nosargāja desu fabriku no mušām un jau pirmajā mēnesī
apsita 283 miljoni 486 tūkstoši 234 mušas. Viņš bija tik izdevīgs
(izdevīgāks par aerosoliem un arī veselībai nekaitīgs), ka drīz
"Rīgas Balsī" parādījās paziņojums:
"Pieņem darbā mušulāčus cīņai ar mušām. Ir kopgalds un
kopmītnes. Izsniedz bezmaksas mušupletnes. Izcilākie mušulāči saņem
prēmijas. Pieteikties Pārtikas rūpn. min. no 8.00 līdz 16.00.
Kvalifikācijas celšanai tiks rīkoti mušulāču kursi, kurus vadīs
Mušu Lācis 1."
Tālāk par Mušu Lāci neesmu painteresējies. Tikai vienmēr, kad,
dienvidu guļot, man kož mušas un es tās ķeru un nevaru noķert, es
atceros viņu un domāju: "Diez vai tur pieteicās kāds mušulāču
kursos vai nepieteicās?"
Medus Lāci Mežs atdeva Auķim. Viņa atnāca mežā, kad Medus Lācis
bija nogāzies no koka, izmežģījis ķepu un nevarēja paiet. Bet
nogāzās no koka viņš tā: kad uzlīda kokā pie cauruma, kur bites
skrēja iekšā un ārā, izrādījās, ka caurumam priekšā aizkārts zarā
piesiets tāds savu metru pagarš klucis.
— Kur tāds te gadījies? — norūca Medus Lācis un pagrūda kluci
sāņus. — Oho! Diezgan pasmags! — Bet pasmagais palidoja sāņus un,
virvē pakāries, nāca atpakaļ. — Kauna nav! — jau dusmīgi ierūcās
Medus Lācis un grūda kluci prom no visa spēka. Bet klucis, no visa
spēka prom aizlidojis, no visa spēka nāca atpakaļ un iebelza Medus
Lācim pa ribām tā, ka elpa aizrāvās. Lācis rēkdams grūda prom —
klucis šņākdams nāca atpakaļ. Vēl stiprāk grūda prom — vēl stiprāk
atpakaļ! Lācis sāka piekust, bet klucis nepiekusa. Un klucis lāci
pievārēja, iebelza un lācis piekusis novēlās. Tātad: Medus Lācis
gulēja pie ozola zemē izmežģītu ķepu, Auķis lūdza, lai lāci atdod
viņai, viņai esot trīsdesmit deviņi lāči, un Medus Lācis tur būšot
tikpat kā pie savējiem. Mežs vakar lāci atdeva. Ko viņš tagad tur
dara, to prasiet Auķim. Adrese: Rīgā, Veidenbauma ielā 41/43, dzīv.
39.
Lācis tur tik labi strādāja, ka pilnībā nosargāja desu fabriku no mušām un jau pirmajā mēnesī apsita 283 miljoni 486 tūkstoši 234 mušas.
Visgrūtāk izvēlēties patēvu vai pamāti bija Ogu Lācim, jo — kur
gan ir tik daudz ogu kā vasarā mežā? Bet rudeņos un pavasaros, un
ziemā? Atdeva Lāci Zāļu Vecītei. Netālu no tirgus vārtiem ir
Vecītes galds, pilns ar zāļu buntītēm, saknītēm un tējiņām. Večiņa
ir maza un veca. Ziemā viņa tinas lakatu lakatos, tik un tā sals
izsalst viņai cauri. Aukstākajos mēnešos aiz galda tējiņas viņas
vietā pārdod lācis, vilna viņam bieza, un sals tajā sapinas kā
lapsene. Večiņa guļ mājās un lasa žurnālu "Veselība", bet lācim
patīk būt par pārdevēju, viņam patīk skatīties, kā cilvēki iet
garām, kā viņi berzē degunus un ausis sala rītos, kādi cilvēkiem
skaisti cimdi uz ķepām un apaļi velteņi kājās. Gandrīz kā lāči,
domā Ogu Lācis, tikai smieklīgāki. Kad viņi nopērk tādu mazu
buntīti vērmelīšu, lācim smiekli vien nāk. Lācis tādu buntīti pa
vienu nāsi iešņauc iekšā, tad pa otru izšķauda laukā. Kad lācim sāp
vēders, tad viņš apēd septiņus kilogramus vērmeļu, bet šie,
cilvēki, iedzer puskrūzīti — un jau pietiek, un jau viebjas!
Cilvēki ir smieklīgi vārgi. Te jau tirgū var redzēt, cik viņi
nopērk ēšanai un cik viņi prot strādāt! Šitās pat dzērvenes. Viņi
nopērk puslitriņu un to pašu ēd viebdamies. Lācis var dzērvenes ēst
litriem, tikai večiņai tik daudz dzērveņu nemaz nav, tāpēc lācis
katru vasaru ies palīdzēs večiņai ogas lasīt. Ķepas lācim kā ogu
lasāmā mašīna — ar tādiem nagiem — kāš tikai caur melleņu vai
brūkleņu mētrām un ber grozā. Večiņai patīk, ka viņai tāds strādīgs
lācis, viņa šoziem to baro ar kaltētām pīlādžu, melleņu un paegļu
ogām. Trūcīga barība, bet lāči jau daudz neēd. Dažreiz lācim gan
iekārojas kaut ko sulīgāku, tad viņš palīdz izkraut veikalā preci
un dabū par darbu kādu kasti ar žāvētām plūmēm. Plūmes lācis sauca
par kurkuļogām. "Tās žāvētās kurkuļogas," viņš teica un pirmo
kastīti ar nopelnītajām plūmēm iebēra mājā maziņā vanniņā ūdenī.
Plūmes sāka briest un otrā dienā jau bija pilnīgas un apaļas. Lācis
tikai priecājās: "Drīz būs varžogas!"
Lācis var dzērvenes ēst litriem, tikai večiņai tik daudz dzērveņu nemaz nav, tāpēc lācis katru vasaru ies palīdzēs večiņai ogas lasīt.
— Kādas varžogas? — pukojās Vecīte par lāča dīvainībām.
— Nu, no maziem kurkuļiem taču izaug lielas vardes. Vai tad no
kurkuļogām nevar izaugt vēl lielākas varžogas? — Lācis
taisnojās.
Palīdzot izkraut mašīnas, lācim kļuva pavisam skaidrs, cik tie
cilvēki maz strādā un maz ēd. Tādu mašīnu ar kastēm lācis viens
pats varēja izkraut viens un divi. Viņš vislabāk būtu tādu mašīnu
iegāzis uzreiz veikalā iekšā, izņēmuši tikai lielos skatlogus un —
hop! — mašīnu aiz malas, paceļ un iegāž veikalā iekšā, padauza šai
pa dibenu un atgāž atpakaļ. Viens divi — un veikals pilns ar
visādiem sieriem, desām un apelsīniem. Bet cilvēki tā ne — viņi
pilnīgi niekojas, nes pa kastītei un to pašu nes stenēdami. Lācim
patika nest smagumus, tad viņš jutās īsts lācis. Visu dienu
nostāvējušam tirgū pie zālīšu buntītēm viņam vakaros ķepas niezēt
niezēja kaut ko smagu padarīt. Tad viņš pastaigājās tāpat pa
pilsētu un skatījās, vai nevar kādam ko palīdzēt. Ja ielas malā
stāvēja sabojājusies mašīna, lācis labprāt to aizstūma līdz
garāžai, bet naudu par palīdzību neņēma.
"Ja nu kādu zemeni vakarā," viņš teica. "Vai labāk aprikozi, tādu
pūkainu. Es tur tirgū pārdodu zālītes, es tur arī ēdu. Es esmu Ogu
Lācis, bet aprikozes es neesmu vēl ēdis," un aplaizījās. Ļoti bieži
brīvajā laikā lāci varēja satikt Pionieru pils Skulptūru dārza.
Mākslinieki te rīkoja izstādes, atnest un izvietot akmenī vai
dzelzī kaltās skulptūras nebija nieka lieta. Lācis vienmēr tādās
reizēs bija klāt un palīdzēja. Sevišķi kopš tās reizes, kad viena
tēlniece bija atvedusi akmens lācīti.
Plīša lāči, sintētiskie lāči, parķa lāči un Zooloģiskā parka lāči. Ledusskapī varbūt mitinās leduslācīši. Pilsētā bija vairāk lāču, nekā varēja iedomāties.
Ogu Lācis nesa un notupināja to dārzā tik saudzīgi, it kā tas
būtu no kristāla, nevis no akmens. Bet vakarā, kad visi gāja mājā
un skulptūras atstāja dārzā, Ogu Lācis vēl pinās ap akmens lāci,
negāja prom un žēlīgi kaut ko murmulēja-buldurēja.
— Vai nevar ņemt līdzi, — viņš rūca un rādīja ar ķepu uz akmens
lāci.
— Es rīt atnesīšu atpakaļ.
— Nevar, — viņam teica.
— Tad es palikšu tepat, — teica Ogu Lācis.
— Nevar, nevar. Tas ir mākslas lācis, bet tu esi īstais lācis.
Viņam te jāpaliek. Rīt sākas izstāde. — Un sargs slēdza vārtus
ciet.
— Bet viņš taču ir mūsējais — mēs taču abi esam lāči! — Ogu Lācis
nesaprata.
Bet sargs slēdza vārtus ciet. Ogu Lācis vēl pasēdēja pie vārtiņiem
un tad bēdīgs gāja mājā. Viņš vēl nezināja, ka pilsētā ir vēl arī
visādi citādi lāči, kurus nosauca pēc citām pazīmēm, ne tikai pēc
tā vien, ko viņi ēda. Tā, piemēram, plīša lāči, sintētiskie lāči,
parķa lāči un Zooloģiskā parka lāči. Ledusskapī varbūt mitinās
leduslācīši. Pilsētā bija vairāk lāču, nekā varēja iedomāties. Un
ar tiem vēl Ogu Lācis nebija sapazinies. Kad viņi sapazinās, tad
dzīvot kļuva vēl interesantāk. Bet tā jau ir atkal cita pasaka.
Materiāls tapis sadarbībā ar portālu pasakas.net