Psihoterapeits: laulības dzīvē uzticība patiešām ir pagātne
Vai ir pareiza un nepareiza mīlestība? Vai mīlēt precētu ir grēks? Bet varbūt tomēr izmisums, lielā izdevība, gatavība spēlēt uz visu banku, jo katrs pats savas laimes kalējs?
![](https://mutcdn.fra1.digitaloceanspaces.com/34371/conversions/2015011018024369085_o-696x464.jpg)
FOTO: Shutterstock.com
Ko darīt, ja prāts ir gudrs, bet sirds brēc – gribu! – un, līdz asinīm maļoties starp pareizi un nepareizi, tu tomēr mīli, tik ļoti mīli precētu... Nodevība drīzāk ir likumsakarība nekā izņēmums. Domājams, nav cilvēka, kas kaut reizi dzīvē nebūtu to izjutis.
Aiz sausiem zinātniskiem skaidrojumiem par to, kāpēc mēs tā darām, vienmēr slēpjas cilvēciskas sāpes, tomēr daba ar gudru ziņu iekārtojusi, ka tas nav tāds dzīves trieciens, ko nebūtu iespējams pārdzīvot. Agrāk vai vēlāk tā stunda sit – jūs sajūtat vilinājumu, kārdinājums ir pārāk liels, izejat medībās, dodaties laimes meklējumos. Domu graudu ‘es dzīvoju, kamēr mīlu’ droši var attiecināt uz laulību un partnerattiecībām, jo ne velti Šekspīrs savus varoņus nogalināja brīdī, kad viņi nonāca augstākajā mīlestības punktā, viņš vienkārši nezināja, ko ar tiem tālāk darīt...
Akmens laikmetā jēdzienu ‘uzticība’, ‘neuzticība’ nebija, jo ģenētiski mūsos ir iekodēta poligāmija. Neuzticība ir vēstures dzinulis. Iekrāsojot melnbaltu pasauli ar košiem emociju krāsu triepieniem, neuzticība ir iedvesmojusi skaistākos mākslas darbus. Vīrietis aizvien ir gatavs doties ceļā, meklējot savu sapņu sievieti, kas mūžīgi gaida viņu – īsto un vienīgo.
Mans mīļotais ir precēts vīrietis, saka miljoniem sieviešu visā pasaulē. Un, pirms nosodīt krāpēju, jāpatur prātā, ka katra indivīda neuzticībai var būt cits iemesls, kas ne vienmēr nozīmē pliku piedzīvojumu kāri vai spontānu iegribas apmierināšanu. Piemēram, ļaušanās aizliegtai mīlestībai nereti ir nopietns grūdiens, lai beidzot pieņemtu lēmumu izbeigt sen mirušas attiecības. Tāpat dažreiz gadās, ka piemānītajam dzīvesbiedram jāsaka paldies otras puses mīļākajiem, jo reizēm laulība tiek saglabāta, tikai pateicoties sānsoļiem, citādi to nevarētu izturēt.
Es vienmēr esmu svētki
Pārmaiņu treneris Artūrs Šulcs saka, ka monogāmas attiecības,
“kamēr nāve mūs šķirs”, ir tikai pēdējā laika eksperiments, jo
tūkstošiem gadu sabiedrība bijusi poligāma. “Lielākā daļa cilvēku
mūsdienās vairs nav ar mieru visu mūžu nodzīvot kopā ar vienu
partneri, bet no emocionālā viedokļa šķiršanās ir smags process,
pēc kura vajadzīgs rehabilitācijas periods un varētu būvēt jaunas
attiecības. Lai no šā nepatīkamā procesa izvairītos, cilvēki veido
jaunus spēles noteikumus – legalizē ārlaulības sakarus un dzīvo
laimīgi, neplēšot to, kas ir vērtīgs un funkcionē. Demokrātiskajā
pasaulē ir tendence uz šo parādību raudzīties aizvien tolerantāk,
stereotipi par laulības neaizskaramību pamazām aiziet pagātnē.”
Dažreiz gadās, ka piemānītajam dzīvesbiedram jāsaka paldies otras puses mīļākajiem, jo reizēm laulība tiek saglabāta, tikai pateicoties sānsoļiem, citādi to nevarētu izturēt.
“Atnāca kā armagedons, patīk, un viss, ej kaut kārties,” saka
dzīvespriecīga četrdesmitgadniece Beāte. Viņai ir grūti pieņemt, ka
mīļotais vīrietis ir precējies, jo viņa pati uzaugusi ģimenē, kurā
tradicionālās vērtības uzskatītas par neaizskaramām un viņai kopš
bērnības potēts, ka lielākais grēks ir izjaukt svešu ģimeni. Bet
viņa jauc pa ķieģelim vien, spārdās un pieprasa, neraugoties uz to,
ka brūkošajā ģimenē aug trīs bērni. Viņa cīnās par savu laimi. Aiz
muguras viņu aprunā, sak, gan Dievs tevi sodīs, kā tu tā vari, kā
nav kauna, bet Beāte atcērt: vai tad lielākais grēks nav nodot
mīlestību?
“Es eksistēju paralēlā pasaulē, paralēlā laikā, es esmu cita
dimensija,” saka slaida, gara 36 gadus veca rudmate, vārdā Zane.
Viņai ir veiksmīga karjera, lieliski vecāki, draudzenes, plašas
intereses, un ģimenes pavardu iekurt viņa nesteidzas. Tomēr pilnīgi
vienai būt arī negribas, tāpēc jau vairākus gadus viņa, kā pati
smejas, kronējusi sevi mīļākās godā. Jā, jā, nepārklausījāties,
piešķīrusi sev godpilnu mīļākās titulu. Ļausim viņai
paskaidrot.
“Sabiedrība mīļākajām uzspiedusi tādu kā zīmogu, sak, viņa jau ir
zemākas zortes, kaut kur priekšpēdējā vietā. Tas ir vecmāmiņu mīts,
nekā tamlīdzīga! Kā jūs domājat – kolīdz pasē zīmogs, tā uzreiz
augstāka pozīcija? Es vienmēr esmu svētki, un šis vīrietis ir
svētki man. Mūsu tikšanās ir mūžīgas dzīres, salūts un prieks. Man
nav jāpērk viņam čības, halāts un jāsagaida ar kāpostu zupas katlu,
nav jārēķina budžets, ko varam un ko nevaram atļauties, es drīkstu
savās iegribās būt kaprīza. Viņš pie manis atnāk smuks, kopts,
iesmaržojies, ar puķu pušķi, un arī es nekad nenolaižos, vienmēr
esmu līmenī, sapucēta, īsta princese. Es baudu visas viņa labās
īpašības, smaidus un glāstus, bet savas sliktās rakstura šķautnes,
nīgru noskaņojumu un izsvaidītas zeķes viņš aiznes mājās. Es zinu
spēles noteikumus, un pagaidām mani tie apmierina. Kā būs tālāk?
Mīļie, nebūsim naivi, uz šīs pasaules nav nekā pastāvīga, viss
plūst un mainās!”
“Vīriešiem apnīk klausīties mīļākajās, kas īd pie auss: kas
es tev esmu, kā mēs dzīvosim tālāk... Šai izrādei ir cits
scenārijs,” turpina Zane. “Man mīļotais vīrietis nav jāpamāca, kā
dzīvot, nav jānorāda uz nepilnībām, man viņš jāuzliela, jāpakasa
aiz auss, lai radītu komforta zonu. Viņš skrien pie manis pāri
jūrām, un man tas patīk. Tas ir ieildzis sapnis, bet, kad sapnis
piepildās, tas mirst.”
Tā jau gan saka: kad vīrietis mīļāko beidzot apprec, viņa saņem
caurumu no kliņģera, jo tolaik, kad viņš atskrēja uz stundu, viņš
bija pati pilnība, bet tagad nogāzies no troņa, kļuvis ikdienišķs,
ar vājībām un nepilnībām.
Zane vēl ir jauna, sparīga un trokšņaina, bet nākamais stāsts būs
par ieilgušu sapni, kas nepiepildījās. Aleksandrai ir 76 gadi,
sāpošas kājas, neremontēts dzīvoklis, pa kuru klejo caurvējš, un
melns pūdelis, vārdā Mefistofelis – no Gētes „Fausta”. Viņa dzīvo
mazpilsētā un ir dažādās vietās strādājusi par latviešu valodas
skolotāju. Kad blondā lauku skolotāja bija 29 gadus veca, draudzene
viņu iepazīstināja ar Raiti – izskatīgu 45 gadus vecu vīrieti no
Rīgas, omulīgu un atraisītu, lielu priekšnieku, sabiedrības
cilvēku, bet precējušos. Saša apskurba, acis iemirdzējās – lūk,
viņas sapņu princis!
Galantais kungs izdevību garām nelaida un drīz vien ieradās pie
meitenes ar septiņām tumši sārtām rozēm, armēņu konjaku un konfekšu
kasti. Tā tas sākās – viņš nāca un gāja, nāca un gāja. Aleksandra
gludināja kreklus un pacietīgi gaidīja. Bija arī skaisti brīži,
reizes trīs 25 gadu laikā viņi kopā pavadīja veselu (!) nedēļu,
vienreiz pat aizbrauca uz Karpatiem un vienreiz aizgāja uz Operu.
Nekas nemainījās, Raitis pa dzīvi peldēja kā niere pa taukiem,
viņam bija divas dzīves, divas ģimenes – galvenā, radiem un
kolēģiem rādāmā, un miera osta – tur, ar to lauku skolotāju.
Aleksandra aizgāja pensijā, un šķita, ka nu beidzot var uzelpot –
kaulos vēl mundrums, dzīvesprieka pārpārēm, pensija laba, pašai
savs jumts virs galvas. Tikmēr 16 gadus par viņu vecākais Raitis
saslima, kaite progresēja, un no stalta kunga viņš pārvērtās
sagrabējušā večukā, kļuva kopjams, jocīgi runāja un uzvedās,
gadījās, ka čurāja istabas kaktos. Tāds viņš nebija vajadzīgs ne
sievai, ne meitai. Aleksandras stunda bija situsi! Raitis pārcēlās
pie mīļākās, pārvēršot viņas dzīvi nebeidzamās rūpēs. Kad slimība
piekala viņu pie gultas, vecis pa naktīm klaigāja, bet uzticamā
mīļākā nekurnēdama mainīja „pamperus”, raudzījās, lai viņš ir
paēdis un laikā iedzer zāles. Tāds, lūk, mīlas stāsts!
Sieviete vīrietim fabrika
Attiecību konsultanti saka, ka trijstūri cilvēks tiecas veidot, kad
mīlas laiva ir avarējusi, un mīļākā ar kaut ko pievelk kā magnēts.
Tieši tā – ar kaut ko... Ne vienmēr mīļākā ir jaunāka, slaidāka,
smukāka un labāka par sievu. Ir pilnīgi iespējams, ka sieva ir
inteliģenta, kopta, vārdu sakot, šarma un elegances esence, bet
mīļākā ir ne visai gaumīga saulespuķu sēkliņu tirgotāja, taču viņā
ir kaut kas, kāds knifiņš, fluīdi, cits mīlas rokraksts. Savukārt
precētu vīru mīļākās nereti, pašas to neapzinoties, baidās no
attiecībām, bet, nevēlēdamās to atzīt, tīšuprāt izvēlas precētu.
Bet to, protams, ne tuvu nevar attiecināt uz visiem gadījumiem.
Sausā un bezkaislīgā statistika liecina, ka 75% vīriešu laulības
laikā bijuši seksuāli sakari ārpus laulības. Variāciju gamma ir
plaša – no piecām gadījuma epizodēm līdz pilnvērtīgiem mīlas
stāstiem mūža garumā. Pazīstamais krievu seksologs Aleksandrs
Poļejevs stāsta, ka savā praksē pieredzējis divu precētu cilvēku
mīlas stāstu, kas ildzis 23 gadus. Tas sācies institūta piektajā
kursā un beidzies, kad piedzimuši mazbērni. Par tādiem saka:
skaists romāns. Par sievietēm zinātnieku viedoklis atšķiras. Vieni
uzskata, ka vīrus krāpj ne vairāk kā 26%, citi ir pārliecināti, ka
laulību pārkāpušo vīriešu un sieviešu attiecība balansē uz robežas
50 pret 50.
Stereotipiski tiek uzskatīts, ka krāpēji ir vīrieši, jo sieviešu ir
vairāk un viņas dzīvo ilgāk, bet vīrietis ir poligāms dzīvnieks, un
tēviņa funkcija ir apaugļošana. Tomēr ir arī cits viedoklis –
sieviete līdzīgi dažiem eksotiskiem augiem barojas ar vīriešiem –
kukaiņiem. Patiesība ir vidū – krāpj gan vienā, gan otrā frontes
pusē. Interesanti, ka, pēc statistikas, mīlas dēku skaita ziņā
pirmajā vietā ir ārsti kardiologi.
Zinātnieki raksta, ka sieviešu un vīriešu neuzticība nav viens un
tas pats. Vīriešu sānsoļu cēlonis meklējams viņu psiholoģijā un
fizioloģijā. Vīriešus audzina daiļā dzimuma pārstāves, un viņi visu
mūžu cenšas iegūt mammas, bērnudārza audzinātājas un pirmās
skolotājas labvēlību. Triju, septiņu gadu vecumā tas neizdodas, bet
iet gadi, māksla likt sevī iemīlēties ir rokā, un pēc šādas
pašapliecināšanās prasās vēl un vēl. Psihoanalītiķi par to saka:
vajadzība pēc sieviešu uzmanības, ko gribējās mazam puisītim,
paliek vīrietī kā neirotisks komplekss, tāpēc nepieciešamas arvien
jaunas uzvaras.
Piedzīvojumu kāri zinātnieki skaidro arī bioloģiski – izrādās,
sieviete ir maza bioloģiski aktīvu vielu fabrika, kas komunikācijā
ar vīrieti lielos daudzumos izdala vīrietim ļoti vajadzīgas vielas.
Visas burvju vielas vēl ne tuvu nav zināmas un sintezētas, daudz
kas vēl jāpēta. Šīs ķīmiskās un bioloģiskās vielas veicina vīrieša
seksuālo funkcionēšanu. Jāņem gan vērā, ka šosejas malas darbiniece
pat kvalitatīva seksa gadījumā ar bioloģiski aktīvām vielām vīrieti
neapveltīs, drīzāk gan ar kādu Veneras vārdā nodēvētu kaiti.
Kā jau sen pierādīts, viss labais rodas tikai uz mīlestības un
patikšanas fona. Flirta laikā sieviete vīrietim translē veselu
kalnu ar labumiem, ko nevar nopirkt ne par kādu naudu. Paaugstina
imunitāti, stiprina veģetatīvo nervu sistēmu, uzlabo asinsriti,
sirds, kuņģa un citu iekšējo orgānu darbību.
Kad ir runa par jaunu partneri, visi rādītāji burtiski palecas,
tāpēc progresīvie seksologi uzskata, ka krāpšana ir universāls
līdzeklis pret daudzām vīriešu kaitēm. Tātad – aizej pie ģimenes
ārsta, un viņš zāļu vietā tev ieteiks šļūkt pa kreisi.
Tajā pašā laikā visam uzskaitītajam var viegli oponēt – nu,
ziniet... Muļķības kaut kādas! Ko nozīmē – uzlabo asinsriti un
vēdera izeju? Kur gan dzirdēts, ka melošana un krāpšana var kaut ko
uzlabot? Alternatīvi pētījumi rāda, ka brīdī, kad rīkojamies
slikti, mānāmies, visi mūsu orgāni atsakās pareizi funkcionēt,
katra ķermeņa šūna izkropļojas un kliedz nē, bet kosmosā mēs sūtām
negatīvus signālus. Tomēr ar neuzticību, izrādās, nav tik vienkārši
kā ar parastajiem sliktajiem darbiem, mīlas lietu struktūra ir
komplicētāka un sarežģītāka.
Kad tu iemīlies, tu aizdedzies, pacelies pēdu virs zemes un
lidinies gaisā – vaigi sasārtuši, acis valgas, mati stāvus gaisā.
Psiholoģiski cilvēks vēlas emocionālu sprādzienu, salūtu, nevis
dzīvi kā blāvu spuldzīti. Mediķi ir vienisprātis: to, kā funkcionē
cilvēka organisms, nosaka zemapziņa, psihe. Tātad, ja visas sajūtas
gavilē, uzlabojas arī organisma darbība.
Monogāmija nav nekas vairāk kā mīts, apstiprina Artūrs Šulcs. “Ja
cilvēkam ir vāji izteikta seksualitāte un zems seksuālo vajadzību
līmenis, viss ir kārtībā, viņš var nodzīvot laulībā 30 gadus un ne
reizi nepiekrāpt sievu. To var salīdzināt ar gastronomiskajām
vajadzībām un baudām – ir cilvēki, kas jūtas paēduši ar viena veida
maizi, margarīnu, kartupeļiem un kotleti, bet ir cilvēki, kas kāro
avokado, garneles, vīģes, nektāru. Tāpat arī seksuālajā jomā – ir
cilvēki, kam nepietiek ar standarta piedāvājumu, stratēģiskajām
precēm, kas vajadzīgas, lai nenomirtu badā, viņiem vajadzīga
dažādība un smalkums.”
Tramvajā dzirdēju divu draudzeņu sarunu. Viena teica: “Nu, labi,
tavējais iedzer, nevar atrast darbu, bet vismaz turas pie mājas,
nevazājas apkārt.” “Kā tad, viņš pat mīļāko nevar atrast,”
atbildēja otra. “Kam tāds bez naudas un karjeras vajadzīgs? Būtu
labāk šad tad gājis pa kreisi, bet pelnījis un dzīvojis, kā
normālam vīrietim pieklājas...” Tā redz – ja tev izdodas, tad visās
jomās, bet, ja esi nulle, tad paliec zaudētājos arī citās dzīves
spēlēs.
Ģimene – novietne nestabiliem cilvēkiem?
Ak, vai! Zinātnes sasniegumi, pareizāk sakot – daba, runā par labu
neuzticībai. Izrādās, vīrieša komunikācijā ar jaunu sievieti
krietni labāk darbojas galvenais bioloģiskais mehānisms – ir ne
vien labāka erekcija un lielāks daudzums sēklas šķidruma, bet
uzlabojas arī sēklas kvalitāte. Attiecībās ar sievu vīrietis izšļāc
vidēji 800 tūkstošus spermatozoīdu, no kuriem 6% ir spējīgi
apaugļot olšūnu, bet attiecībās ar jaunu partneri spermatozoīdu
skaits pieaug līdz 3,5 miljoniem, no kuriem apaugļošanai ir gatavi
12 procenti.
Būtu lieliski, ja bagātu, veiksmīgu un veselīgu vīriešu mīļākajām
dzimtu bērni. Bet kā pie mums notiek? Redzam bariem nošņurkušu
vīreļu un skaistas, gudras neprecētas sievietes. Mātes modelis
‘skolotāja – traktorists’ viņām nav vajadzīgs, viņas blakus grib
atbilstošu vīrieti. Kāpēc gan foršs, materiāli nodrošināts
vīrietis, kuram ir sieva un divi bērni un kurš vēlas vēl bērnus,
bet sieva noskalda “neesmu sivēnmāte, vairāk nedzemdēšu”, nevarētu
kļūt par tēvu trešajam un ceturtajam bērniņam, ko pasaulē laistu
cita sieviete? Ja sabiedrība uz poligāmām attiecībām raudzītos
tolerantāk, mūsu demogrāfiskā situācija uzlabotos.
Artūrs Šulcs skaidro: “Sievietēm ap 40 gadiem ir tā dēvētais otrais
reproduktīvais riņķis, kad bērni jau izauguši, bet sieviete ir
vesela, aktīva, spējīga radīt bērnus. Agrā laulība ir izjukusi, un
viņa meklē savam sociālajam statusam atbilstošu vīrieti. Iespējams,
vīrietim ir 45 gadi, bērni izauguši, bet viņš vēlas un spēj apgādāt
vēl kādu bērnu. Te nu satiekas šie divi cilvēki. Vīrietim
reproduktīvais periods ilgst tikmēr, kamēr viņš ir sociāli aktīvs,
spējīgs gādāt par bērnu, nodrošināt ģimeni. Šie divi faktori ir
pragmatiskais pamats, kas liek domāt par polimorfām attiecībām kā
par demogrāfiskās situācijas risinājumu, uztverot attiecību formas
kā reproduktīvās tehnoloģijas. Piemēram, Itālijā lielākā daļa bērnu
dzimst nereģistrētās laulībās, jo cilvēkiem kļūst aizvien
skaidrāks, ka tradicionālā ģimene ir fikcija, tāds pats mīts kā
komunisms un kolhozs – lauksaimnieciskās sistēmas kalngals. Ģimene
ir novietne nestabiliem cilvēkiem, kam bail palikt vieniem.
Motivācija būt kopā ir nevis kaisle, tiekšanās, mīlestība, bet “kā
es nomaksāšu rēķinus”, “kas man uzraks dārzu”, “kas ieliks veļas
mašīnā kreklu” . Tā ir negatīva motivācija, un nekā atbalstāma tajā
nav. Demogrāfijas kontekstā priekšstati par tradicionālo ģimeni
būtu pārskatāmi. Poligāmas attiecības nevar veicināt, bet
nevajadzētu tās arī bremzēt.”
Aleksandrs Poļejevs saka: gēns, kas velk pie jaunām partnerēm, ir
visiem vīriešiem. Kā āmen baznīcā, citādi sensenos laikos cilvēki
nemaz nebūtu izdzīvojuši. Tēviņa uzdevums bija dāsni šļakstīties ar
sēklu, kuras ir daudz, sievietes uzdevums – izvēlēties stiprāko,
veselīgāko partneri, jo olšūna ir viena. Britu zinātnieki, pētot
stepes peles, kas ir izteikti monogāmas, un tai paralēli kādu
amorālu un izlaidīgu lauku peļu sugu, kas nerūpējas par
pēcnācējiem, atrada uzticības gēnu.
Monogāmo peļu smadzenes izstrādāja vozopresīnu (tēviņi) un
okstitocīnu (mātītes). Šīs peles veidoja pārus un pēc medusmēneša
turpināja rūpēties par mazuļiem, bet peles staigules par bērnu
turpmāko likteni neinteresējās, un mātītes pastāvīgus partnerus
nemeklēja. Presē ir parādījusies informācija, ka, izmantojot šos
hormonus, esot radītas uzticības zāles cilvēkiem, tomēr zinātnieki
brīdina, ka eksperiments noticis tikai ar dzīvniekiem. Varbūt
nākotnē tiks radīta vakcīna pret vēlmi krāpt laulāto? Nē, tikai ne
to, vakcīnu nevajag, brēc vīrieši. Neatņemiet mums šo prieku!
Nedari nemaz vai dari ar prieku!
Līdz galam neatklāts paliek jautājums, vai krāpšanas pamats ir
dzīvniecisks, miesisks vai tomēr dvēselisks. Bioloģija nav
galvenais faktors, tukšā vietā neuzticības sēkla neuzdīgs.
Psihologi apgalvo, ka bailes no krāpšanas provocē neuzticību, pat
ja partneris nav par to domājis. Bailes un aizdomas piesaista,
pievelk nelaimi, ko mēs zemapziņā translējam uz partneri, ar savām
rokām iegrūžot viņu neuzticības ķetnās. Kad visu laiku par to
jāklausās, izvairīties no neuzticības ir grūti.
Psihologi māca – ja negribi, lai tevi krāpj, nepievērs
uzmanību informācijai par šo tēmu, kas virmo gaisā. Un piebilst: ja
tu tomēr partneri krāp, tad nevajag izjust sirdsapziņas pārmetumus,
kas saēd dzīvi, līdz tev pārtrauc uzticēties priekšnieks, kolēģi,
draugi, bērni. Vai nu nedari nemaz, vai dari ar prieku! Vēl der
atcerēties, ka ir tāds psiholoģisks fenomens – devītās dienas
panika, kas sākas, kad partneri ir ilgstoši šķirti. Interesanti, ka
tā raksturīga tikai vīriešiem un iestājas pilnīgi visiem, kam ir
partnerattiecības. Vienam – 12. dienā, citam – astotajā dienā, bet
izbēgt no tās nevar neviens. Drošības tehnika ir vienkārša –
vīrieti, kas jaunāks par 50 gadiem, ilgstoši vienu neatstāt.
Tomēr, ja viss būtu tik vienkārši, visi vīri krāptu sievas, bet tā
tas nav. Ir cilvēki, kas nekrāpj laulāto un nekad pat nav domājuši
to darīt. Ir cilvēki, kas aprobežojas ar vieglu patikšanu un
nevainīgu flirtu, nepārkāpjot robežas. Bioloģiski aktīvās vielas
izstrādā arī sieva, pat vairāk nekā mīļākā, bet partnera organisma
jūtība pret tām ar gadiem pazeminās. Lai sasniegtu maksimālu
erekciju, vīriem vajadzīgs jaunu bioloģisko vielu pieplūdums.
Laulību psihologi min trešā un septītā gada krīzi, kad laulāto
jūtas un izjūtas saplok. Ja sieviete spēj būt elastīga, mainīga,
pārsteidzoša un attiecībās radīt gleznu, vīrietis neskries pa
kreisi. Stāvēt uz vietas ar aizplīvurotu skatienu, kļūstot par
garlaicības iemiesojumu sev un citiem, nevar atļauties neviena
dzimuma un vecuma pārstāvis. Tad nu nav ko žēloties, ka otrs dodas
naksnīgajās ielās meklēt zvaigznes un laimi. Un vispār ... kurš
teica, ka dzīvot arī vīrieti ir viegli?
Krievijas politiķe Irina Hakamada ir precējusies četras reizes un
attiecībās īsteno egoistisku pozīciju – nav ko bojāt nervus tāpēc
vien, ka vīrietis ir no citas planētas un poligāms kā sunītis, kas,
skrienot pa ielu, piepeši var aizjozt hormonu diktētā virzienā.
Viņa saka: nav noslēpums, ka komandējumos lielākā daļa vīriešu
izmanto profesionāļu pakalpojumus. Pēc viņas domām, vīrietim
sievietes dzīvē jāieņem simetriska vieta, lai viņš nebūtu
galvenais. “Es viņam esmu priekam, un viņš man – bērniem, ģimenei,
kopīgām interesēm, bet man ir arī darbs, karjera, ceļojumi,
intereses, draugi. Nevar izšķīst citā cilvēkā, šajā dzīvē ir jābūt
dūzim, nevis sešiniekam, izšķīst var tikai sevī.”
Psihologi mēdz teikt, ka neuzticību nevarot noslēpt, atliek vien
ciešāk palūkoties uz otru cilvēku. Smaržas, vannas istabā un pie
spoguļa pavadīts ilgāks laiks nekā parasti, runas maniere,
skatiens, kāds nodevīgs mats uz džempera – tas viss nodod, bet, ja
otra puse neko nemana, jājautā – kāpēc? Tāpēc, ka patiesībā otrs ir
vienaldzīgs kā novalkāta tupele vai arī negribas redzēt acīm
redzamo, labāk izvēloties melus. Reiz ar draudzenēm spriedām par
kopēju paziņu – viņam tik jauka ģimene, bet mīļākās uz katra stūra,
žēl sievas, viņa taču gadiem dzīvo neziņā. Šerpākā no mums cirta
pretim: “Par ko viņu žēlot – par stulbumu un vienaldzību? Kādam
ledus gabalam gan jābūt, lai gadiem nemanītu, ka ar tuvāko cilvēku
kaut kas notiek?”
Kad kāds amerikāņu psihoterapeits, uzstājoties dažādos semināros,
mēnesi bijis prom no mājām, kolēģe pajautājusi, ko viņš darītu, ja
sieva pa šo laiku kļūtu neuzticīga. Viņš atbildējis: “Es
atvainošos, ļoti atvainošos par viņai sagādātajām neērtībām.”
Kolēģe nodomājusi, ka profesors nav pareizi sapratis jautājumu, bet
viņš turpinājis: “Jā, jā, jo neuzticība ir psiholoģiska attiecību
un garīguma problēma.”
Dēkas – labi un veselīgi
Pētnieki uzskata, ka vīrietis krāpj, lai atbrīvotos no stresa un
gūtu baudu, bet sieviete kaut ko kompensē. Aleksandrs Poļejevs
saka: nevajag pārāk kritizēt sievieti, jo vajadzība saglabāt
emocionālo līdzsvaru viņu aizvedīs pie cilvēka, kas izteiks
komplimentus. Ārstējoties no zemas pašapziņas, viņa ar prieku
atdosies šim vīrietim. Runā arī, ka sievietes esot diezgan ļauni
radījumi, ciniskākas nekā vīrieši. Sieviete visu dzīvi it kā
aizsargājas un, ja reiz atriebjas, tad ieliek šajā procesā visu
būtību.
Aleksandrs Poļejevs stāsta, ka pirms neilga laika atklāta
ovulācionārā jeb impulsīvā neuzticība, kas nozīmē, ka sievietei
ovulācijas laikā tā pieaug vajadzība pēc seksa, ka viņa, daudz
neprātojot, metas ikvienā mīlas avantūrā. Riska grupa ir sievietes
vecumā no 30 līdz 33 gadiem. Jau Nīče ir teicis, ka tēvs – tā
vienmēr ir nejaušība. Tāpēc nav ko liekuļoti brīnīties par faktu,
ka ik ceturtais bērns ir ieņemts situācijā, kad sievietes organismā
atradusies vairāku vīriešu sperma.
Zinātnieki secinājuši, ka eksistē faktiski neregulējams bezapziņas
mehānisms, kas ovulācijas laikā liek sievietei stāties seksuālos
kontaktos ar partneri vai citu vīrieti. Tā kā sēkla dzīvo 72
stundas, sievietes organismā var satikties divu vīriešu sperma un
uzsākt cīņu. Uzvarēs veselīgākā un spēcīgākā. Seksoloģijā šim
procesam dots apzīmējums – spermu karš. Aleksandrs Poļejevs stāsta,
ka ovulāciju perioda neuzticības atklāšana Amerikas sabiedrībā
sākumā izraisījusi šoku, daudzi skrējuši taisīt bērniem DNS
analīzes, tomēr drīz vien sabiedrība nomierinājusies un kļuvusi
iecietīgāka.
Pēc seksologa domām, attieksme pret neuzticību civilizētajā pasaulē
ir toleranta. Tomēr nemaz tik sens nav laiks, kad sievas krāpšanu
pielīdzināja dzimtenes nodevībai. Pēc speciālistu domām, attiecības
ar laulāto vai partneri nākotnē nosaka divi faktori: 3–5 gadu
vecumā redzētais vecāku attiecību modelis un ģenētiskais mantojums.
Ja dzimtā ārlaulības attiecības no tēva vai mātes puses bijusi
norma vai strīda akmens, bērns šo modeli manto. Iespējams,
pieaugušais mēģinās dzīvot pilnīgi pretēji, bet tas neizdodas, jo
zemapziņa citu modeli nezina, tur atrodama tikai viena
programma.
Spēja mīlēt vienlaikus ir dāvana un sarežģīta māksla. Neuzticības
sākums ir sīka doma, kas iešaujas prātā, šaubas, mirkļa vājums.
Tomēr seksologi mierina, ka periodiski romāni laulības dzīvei
būtisku kaitējumu nenodara. Desmit romāni 30 laimīgas laulības
dzīves gados ir tikai normāli, labi un veselīgi, teic Aleksandrs
Poļejevs. Pēc statistikas, neuzticības dēļ laulība izjūk tikai
retos gadījumos, biežāk tam ir citi iemesli. Krāpšana esot vakcīna
pret neapdomātiem lēmumiem un spēcīgiem jūtu uzliesmojumiem, tā
teikt, pārvari slimību vieglā formā, un viss kārtībā.
Pāru psihologi gan iebilst, ka bēgšana no problēmām pa kreisi
nevienu laimīgu nepadara, jo pilnvērtīgas attiecības iespējamas
tikai ar pastāvīgu partneri. Pēc statistikas, sievas nekrāpj tikai
25% vīriešu, un tie laulības dzīvei ir visbīstamākie, domā
seksologi, jo, kad viņi vienreiz noraujas, tad ir cauri – kā iet,
tā aiziet.
Artūrs Šulcs par šiem 25% pareizo teic, ka vēl nevar zināt, kādi ir
šo cilvēku patiesie iemesli. Tā var būt gan slēpta homoseksualitāte
(kas nav nekas slikts), gan gļēvums un tik liels pašapziņas
trūkums, ka cilvēks baidās pat aiziet uz pirmo randiņu. Tikpat labi
tas var būt vienkārši naudas trūkums, bailes, kauns vai slinkums.
Atšķirībā no normatīvajiem krāpniekiem, kas parasti sievu un bērnus
nepamet, uzticīgie šo varbūt savu vienīgo izrāvienu pa kreisi veic
ar aligatora aukstasinību. Ja tāds 45 gadu vecumā pēkšņi ierauga un
idealizē citu sievieti, viņš sagrauj ģimeni.
Savukārt sievietei, kurai ir pāri četrdesmit, tas var izvērsties
par īstu traģēdiju, jo vīrieši atšķirībā no sievietēm ir precinieki
vēl 70 gadu vecumā, prāto Aleksandrs Poļejevs. Pētījumi rāda, ka
nominālā krāpnieka vidējais ārlaulības sakara ilgums ir 2–3 mēneši
un tajā ietilpst 6,5 intīmie sakari un 23 stundas ilgas sarunas,
lielākoties pa telefonu. Un tomēr katram pašam jājūt robeža, kad
normatīvais krāpnieks pārtop ļaunprātīgā krāpniekā. Ir vēl tāda
parādība – seksoholisms – neirotiska slimība, kas ir tuvu
alkoholismam, kam pamatā ir smadzeņu darbības traucējums. Cilvēks
vairs nespēj kontrolēt savas vēlmes, pašapziņa ir tik pamatīgi
nobrukusi, ka remdēt vēlmes spēj tikai arvien jauna sieviete, bet
arī tikai uz īsu brīdi, jo seksoholoķim nekad nav gana. Šis
skrējiens noved pie depresijas. Ar šo atkarību pasaulē slimo 300
miljoni cilvēku. Seksoholiķi no simulantiem atšķiras ar to, ka
romāns seko romānam bez pārtraukuma, turpretī simulantam pēc
kārtējās mīlas dēkas kādu laiku ir miers.
Neuzticības nākšana gaismā ir lūzuma punkts attiecībās un dzīvē,
iespēja pārdomāt, ko varētu mainīt, kā dzīvot tālāk un nepalikt
zaudētājos, bet kļūt laimīgiem.
Pagaidām tablešu nav, tāpēc katram pašam jālemj, kā dzīvot un
mīlēt, krāpt vai piedot. Protams, neuzticība sāpina, bet,
filozofiski raugoties, ja nāve ir obligāts evolūcijas nosacījums,
varbūt arī krāpšanu var uzskatīt par stihisku nelaimi, pēc kuras
jāsākas jaunai dzīvei. Krāpt nav grūti, grūti ir mīlēt visu mūžu
vienu cilvēku, dienu no dienas, gadu no gada atklājot viņā kaut ko
jaunu. Uzticība ir īpaša Dieva dāvana, kas dota tikai
izredzētajiem.
Avots: www.kasjauns.lv