Mentālās veselības eksperti: lūgt palīdzību ir nevis gļēvuma, bet veselīga un drosmīga cilvēka pazīme
Statistika ir nepielūdzama – šogad Latvijā pašnāvību izdarījuši 210 cilvēku. Tajā pašā laikā 85% iedzīvotāju ir gatavi sniegt emocionālo atbalstu un palīdzību svešiem cilvēkiem, kuri uzvedas riskanti vai sev potenciāli kaitējoši, taču vairāk nekā puse nezina, kā atpazīt kādu ar pašnāvnieciskām tieksmēm. Tas nozīmē, ka esam gatavi palīdzēt cilvēkiem, bet mums pašiem nepieciešams saprast – kā tieši mēs varam novērst pašnāvības risku?
![Pirmais solis pašnāvību riska novēršanā ir saruna.](https://mutcdn.fra1.digitaloceanspaces.com/46474/conversions/2020100812374826152_o-696x464.jpg)
FOTO: Shutterstock.com
Pirmais solis pašnāvību riska novēršanā ir saruna.
“Latvijas dzelzceļš” veiktais pētījums* apliecina to, ka
cilvēki, uzzinot par kāda radinieka, drauga, kolēģa vai paziņas
nodomu izdarīt pašnāvību, visbiežāk runātu ar šo cilvēku un
aicinātu viņu meklēt palīdzību pie speciālistiem. Kā stāsta
sociālantropologs Andris Saulītis, šādi rezultāti parāda to, ka mēs
kā sabiedrība esam gatavi uzņemties atbildību par apkārtējiem
cilvēkiem, taču mums vēl ir, kur augt. “Ikvienā sabiedrībā ir
cilvēki, kuri pašaizliedzīgi palīdzēs izrauties cilvēkiem no
vientulības, tādējādi novēršot pašnāvību mēģinājumus.
Tomēr ievērojamais pašnāvību skaits Latvijā liecina, ka
salīdzinājumā ar citām valstīm mēs neesam pietiekami vērīgi un
izpalīdzīgi. Ir jāapzinās, ka pašnāvību cēloņi ir ne tikai indivīda
dzīves uztverē, bet arī sabiedrības kopējā attieksmē un mūsu spējā
pieņemt citādo un nebūt aizspriedumainiem. Latvijā ir stereotipiska
attieksme pret dažādu tautību cilvēkiem, tāpat Latvijā ir augsts
homofobijas līmenis un spēcīga dzimumu lomu uztvere, kas varētu būt
iemesls, kāpēc vīriešu vidū pašnāvības ir izplatītākas nekā
sieviešu vidū. Kad apkārtējie līdzcilvēki ir neiecietīgi, psihologi
un psihoterapeiti var būt bezspēcīgi,” stāsta
sociālantropologs.
Ievērojamais pašnāvību skaits Latvijā liecina, ka salīdzinājumā ar citām valstīm mēs neesam pietiekami vērīgi un izpalīdzīgi. Ir jāapzinās, ka pašnāvību cēloņi ir ne tikai indivīda dzīves uztverē, bet arī sabiedrības kopējā attieksmē un mūsu spējā pieņemt citādo un nebūt aizspriedumainiem.
Krīžu un konsultāciju centra “Skalbes” direktore Zane Avotiņa
uzsver, ka pirmais solis pašnāvību riska novēršanā ir saruna.
“Nedrīkst baidīties cilvēkam vaicāt, vai viņš ir nolēmis izdarīt
pašnāvību. Runāšana par smagajām tēmām - tas ir kā būt ar ziloni
istabā. Mēs redzam, ka zilonis atrodas telpā, un, iespējams, to
daudzi redz, bet mēs ar to negribam tikt galā. Mums liekas, ka tas
ir biedējošs, un mēs nezinām, ko ar to darīt. Mentālā veselība
joprojām ir stigmatizēta. Liekas, ka tas ir kaut kas slikts,
nedziedināms un nemainīgs. Tās sajūtas no padomju laikiem joprojām
ir dzīvas - bailes no nonākšanas psihiatriskajā slimnīcā. Tas liek
pēc iespējas ilgāk nemeklēt palīdzību. Taču meklēt palīdzību
vajag,” uzsver speciāliste. Tāpat speciālisti atgādina, ka
pašnāvību risks apdraud ne tikai cilvēkus, kuriem ir konstatētas
mentālās veselības problēmas, bet arī jebkuru citu. Uz šādu rīcību
var pamudināt gan sarežģītas dzīves situācijas, gan sajūta, ka
neesi pieņemts vai esi kā apgrūtinājums citiem.
Runājot par pašnāvībām, nevar aizmirst arī to, ka tās atstāj savu
nospiedumu uz apkārtējiem cilvēkiem – gan tuviniekiem, kam nākas
sadzīvot ar zaudējumu, gan cilvēkiem, kam nācies kļūt par
aculieciniekiem veiktai pašnāvībai. Smagu iespaidu izdarīta
pašnāvība var atstāt arī, piemēram, uz mašīnistu, kura vadītā
vilciena priekšā cilvēks ir izlēcis. “Vilciens kustas ļoti ātri,
un, ja cilvēks ir nolēmis izlēkt priekšā vilcienam, mašīnists tur
vairs neko nevar izdarīt. Tu jūties kā iesprostots krātiņā, neko
izdarīt nevar, jo vilciena bremzēšanas ceļš ir līdz kilometram.
Cilvēki, kas strādā pie dzelzceļa, ir morāli ļoti spēcīgi. Taču pēc
šādiem gadījumiem daļa manu kolēģu darbu turpināt vairs nespēja,”
pieredzē dalās SIA "LDZ CARGO" dīzeļlokomotīves vadītājs Raimonds
Maksims.
Runājot par pašnāvībām, nevar aizmirst arī to, ka tās atstāj savu nospiedumu uz apkārtējiem cilvēkiem – gan tuviniekiem, kam nākas sadzīvot ar zaudējumu, gan cilvēkiem, kam nācies kļūt par aculieciniekiem veiktai pašnāvībai.
Arī mentālās veselības atbalsta biedrības “Ogle” projektu vadītāja
Anželika Jaunzema, kas piedzīvojusi brāļa pašnāvību, piekrīt
speciālistu teiktajam – pastāvošie aizspriedumi mazina cilvēku
vēlmi meklēt palīdzību. “Mans brālis ilgi centās cīnīties ar
mentālās veselības problēmām. Vairākas reizes no viņa dzirdēju
viedokli par to, ka, ja viņš ārstēsies klīnikā, samazināsies
karjeras iespējas un cilvēki viņu uzskatīs par traku. Šāda
attieksme attur cilvēkus meklēt palīdzību. Taču es tik un tā
ikvienu vēlētos aicināt – meklējiet palīdzību. Kamēr mēs katrs pats
sev negribēsim palīdzēt, neviens cits mums palīdzību sniegt
nevarēs,” aicina Anželika.
Lai uzzinātu ekspertu viedokli par to, kā mēs varam mazināt
pašnāvību risku, VAS “Latvijas dzelzceļš” kopā ar krīžu un
konsultāciju centru “Skalbes” un citiem mentālās veselības
ekspertiem trešdien, 7. oktobrī organizēja diskusiju.
Tā notika tiešsaistē, un tās ierakstu ikviens var noskatīties VAS
“Latvijas dzelzceļš” Facebook lapā.
Tajā piedalījās krīžu un konsultāciju centra “Skalbes” direktore
Zane Avotiņa, Pusaudžu un jauniešu psihoterapijas centra vadītājs
Nils Sakss Konstantinovs, kognitīvi biheiviorālā psihoterapeite
Marija Ābeltiņa, sociālantropologs Andris Saulītis, mentālās
veselības atbalsta biedrības "OGLE" dibinātājs Maigurs Cepurītis,
mentālās veselības atbalsta biedrības "OGLE" projektu vadītāja
Anželika Jaunzema, SIA "LDZ CARGO" dīzeļlokomotīves vadītājs
Raimonds Maksims.