"Es savai māmiņai kā sirsniņa azotē" jeb maijā mazliet par mātišķo
Gribas maiju pasludināt par siltās azotes mēnesi! Kādēļ gan nepušķot sevi ievu ziediem un nekronēt ar pieneņu vainagiem – visas māmiņas to nudien ir pelnījušas! Kā tu izjūti mātišķo sevī? Iespējams, tieši maijā, kad daba pret mums tik maiga, ir vērts sev uzdot šo jautājumu.
![](https://mutcdn.fra1.digitaloceanspaces.com/9111/conversions/2016052408364923242_o-696x464.jpg)
FOTO: Shutterstock.com
Interesants ir fakts, ka latviešiem līdz pat 19.gadsimtam nebija
apzīmējums „sieviete”, tikai „meita”, „sieva” un „māte”. Lai arī kā
tas varētu tikt tulkots laikā, kad, kaut aprimuši, tomēr dzimumu
līdztiesības jautājumi aizvien tiek iztirzāti, šis fakts apliecina
latviešu mentalitātei raksturīgo cieņu pret māti un dzīvības
sākotni. Latviešu mitoloģijā mātes aptver plašu un daudzveidīgu
priekšstatu kopu – to godināšana izpaužas mātes vārda piešķiršanā
vērtīgām, dabā un cilvēku dzīvē nozīmīgām parādībām un procesiem.
Latviešu garamantās – tautasdziesmās minēta 61 māte –
piemēram, Laika, Meža, Jūras, Dārza, Vēja, Zemes, Uguns, Puķu, Veļu
mātes. Un mēs visas, kuras gadsimtu griežos dziļā pateicībā esam šī
vārda apzīmogotas. Kāda bagātība, kāda buķete!
Ko Tu vari darīt, ja vēlies: atrodi ceļu atpakaļ
pie kādas no Dabas Mātēm, kas bijusi Tev tuva – sēņojot un ogojot
Mežā; audzējot krāšņākās Puķes savā Dārzā; stundām ilgi vienkārši
baudot Jūru; ļaujot, lai Vējš tevi izpurina „tīru”... Kā
mēdzam meklēt savu dzīvnieku totēmu, tāpat varam izveidot īpašu
saikni ar kādu no Dabas Mātēm. Viņas visas tikai gaida mūsu
aicinājumu būt kopā. Iespējams – tieši pretēji – sajūti sevī vēlmi
sadraudzēties ar kādu no Viņām: ja līdz šim vairījies Vēja, tad
ļauties tam; ja baidījies Uguns, salīgt ar to. Daba aizvien vēlas
būt tava sabiedrotā – kā ikdienas līdzgaitnieks vai tavs lielais
noslēpums!
Interesants ir fakts, ka latviešiem līdz pat 19.gadsimtam nebija apzīmējums „sieviete”, tikai „meita”, „sieva” un „māte”.
Kad dvēsele pieklauvējusi pie māmiņas gara un miesas durvīm, kļūst skaidrs – jaunā dzīvība turpmāk un līdz nezināmam nākotnes brīdim izvirzīs aizvien pieaugošas prasības. Apzinoties, ka reiz atkal iestāsies miers un klusums, sieviete grūtniecības laikā pāriet no viena savtīguma veida citā. Sākumā šķiet, ka grūtību nav, jo bērns ir daļa no mammas, viņš ir lielais noslēpums, kurš atbilst visām viņas sirds ilgām. Un tad pienāk brīdis, kad noslēpums kļūst par bērnu. Dodot dzīvību, mēs nostājamies vārtos starp pasaulēm – redzamo un neredzamo, mītisko un reālo. Kļūstot par māti, caur asins mistēriju – dzemdībām – savienojoties ar dzīves dievišķo matrici, sieviete atrodas savas dzīves zenītā. Līdz ar bērna piedzimšanu, piedzimstot par māti, ir notikusi atdzimšana. Iespējams, ir notikuši divi svarīgākie notikumi dzīvē – ir piedzimis bērns, un sievietē ir dzimusi māte. Sākušās divas jaunas dzīves, un tāpēc nav iespējams palikt „tai pašai”, kas sieviete bijusi iepriekš. Līdz ar sevi pašu bērns dāvā ko tik īpašu, ka tas izmaina sievietes līdzšinējo būtību. Šī īpašā pieredze tiecas līdz pašām identitātes saknēm un transformē tās. Transformēties ne vienmēr ir patīkami un nesāpīgi, un tieši šis process atklāj pretrunīgo mātes lomā - gudrā vārdā saukta, noris mātišķuma konstelācija (pēc Daniel N. Stern).
Dodot dzīvību, mēs nostājamies vārtos starp pasaulēm – redzamo un neredzamo, mītisko un reālo.
Tā kā gan mātes, gan meitas lomas ir altruistiskas, tās šajā periodā mēdz saplūst. Tas nozīmē – aktualizējas „vecas” lietas, un jaunās māmiņas psihe vētī attiecības ar savu mammu. Reiz taču sieviete pati ir bijusi bērns, viņa atceras sevi kā bērnu. Atmiņas par savu aprūpi tagad kļūst palīdzošas vai traucējošas viņas pašas mammas būšanā. It kā ar to vēl nepietiktu, mammas nākamais atbildamais jautājums – kāda es pati esmu kā mamma – liek meklēt vēl nesameklējamo, tirdīt vēl tik vāro, jo mātes loma nav „gatava” nekad. Tā nav tikai instinktīva, par mammu ir jākļūst apzināti. Arī mātes mīlestība ir sarežģīts process, nevis instinkts, un to nav iespējams raisīt mākslīgi. Kļūt par māmiņu – patiesi iespējams, ka tā ir lielākā atbildība, kāda cilvēkam jāuzņemas. Attiecībās ar bērnu mamma meklē jau savas dzīves laikā neskaitāmo atbildi uz jautājumu „kas es esmu”? Kad bērns ir piedzimis, mammai jāmāk sevi aizmirst un pēc tam jāprot sevi atgūt. Sarežģīti. Viņai jāspēj palikt pieaugušai un, identificējoties ar savu bērnu, vienlaicīgi jāatgriežas Pītera Pena zemē. Pateicoties šim procesam, mamma tiek dāsni atalgota ar to, ko mēs saucam par mātes intuīciju.
Un mēs neminstinoties (vairumā dienu) sakām – mēs, mēs esam ar mieru būt savu bērnu mammas!
Ielūkojoties sava bērna acīs, mamma ieskatās pati savā būtībā. Devusi dzīvību, viņa mācās būt par mammu un aug kopā ar bērnu. Iespējams, apnicīgi bieži, tomēr patiesi tiek uzsvērts, ka visa turpmākā bērna dzīve cieši saistīta ar mammas un bērna pirmo saikni. Un sieviete šai saiknei pavisam noteikti ir gatava jau brīdī, kad viņa pati piedzimst kā maza meitene. Atrodoties uz sliekšņa starp fizisko pasauli un mātes mīlestību jeb, citiem vārdiem sakot, „dzīvojot” zemapziņā, sievietei atliek tikai to pārkāpt. Par māti kļūst, iemācoties mīlēt ar beznosacījumu mīlestību, rūpējoties (tāpēc sieviete var būt mātišķa, arī nelaižot bērniņu pasaulē). Pasaule ir radīta bērnu dēļ, un mazi bērni rīkojas atbilstoši šim pieņēmumam. Tāpēc sākumā mātes „zaudē visu”, viņas kļūst par savu bērnu kalponēm. Pie tam šie augstmaņi – mammas miesa un asinis – nesaudzīgi trāpa mātes vārīgākajā vietā, mistiskā veidā tiekot klāt viņas enerģijai un izsūcot to pilienu pa pilienam. Un mums jāspēj to izturēt! Ikvienai mātei ir kāds svēts dvēseles kaktiņš, kurā nevar ielaist pat savu bērnu, tomēr viņš ielaužas mātes dzīvē un nesaudzīgi ceļ gaismā visus noslēpumus. Ir saprotams – katrai sievietei ir bijuši savi noslēpumi pirms viņa kļuva par māti, un reiz tie viņai atkal piederēs. Taču šobrīd mammai nepieder ne pagātne, ne nākotne, ir tikai pašreizējā pieredze, jo bērns dzīvo tagadnē. Šajā tagadnē bērnam mātē nekas nav tik svēts, kam viņš neuzdrošinātos tuvoties!
Lielais jautājums ir: vai māte spēj pasargāt savu noslēpto un vienlaikus saglabāt bērnā apziņu, ka viņa ir pieejama? Jau iepazītais, brīnišķīgais psihoanalītiķis un pediatrs Donalds V. Vinikots mums jautā – apsverot šo visu, kurš gan būtu ar mieru kļūt par māti – izņemot visas tās sievietes, kas jau ir savu bērnu mātes? :) Un mēs neminstinoties (vairumā dienu) sakām – mēs, mēs esam ar mieru būt savu bērnu mammas! Esam gatavas pielāgoties sava bērna temperamentam; uzņemties atbildību, pasargājot bērnu no milzīgās pasaules; piedzīvot vainas izjūtu, šauboties par sevi, jo tieši tā (nepārspīlēt!!!) padara mūs jūtīgas. Mēs amortizējam fiziskos un garīgos bērna kritienus; aprūpējot un ļaujot bērnam dzīvot veselīgā vidē, modinām viņā pirmās atziņas par labo un ļauno; meklējam bremzes pašradītajai būtnei ar nebeidzamo enerģijas ģeneratoru. Esam simtkāji un simtroči. Darbojoties ar pilnu jaudu, mēs vēl nedrīkstam aizmirst pašas sevi, jo mūsu personība, raksturs un viss, kas ļauj mums apzināties sevi, ir maģiskā apkārtējā vide, kura tik ļoti ietekmē mūsu bērnus. Ticība saviem vecākiem ir bērnu pašapziņas pamats.
Jocīgi - jo vairāk izdodas mātes lomu uztvert kā svētkus, nevis pienākumu, jo vairāk plaukst mātišķums.
Kāpēc gan mātes mēdz būt pārgurušas - darāmā ir pārāk daudz, un laiks ir limitēts vai noguruma sajūta ir sava veida protests pret grūto situāciju?
Un tomēr…
Mammas mīl, jo tas sagādā prieku. Viņas dāvā enerģiju, aizsardzību
un drošību, lai bērns varētu doties pasaulē. Ļauj bērniem
kļūdīties, un tāpēc arī pašas visu necenšas izdarīt ideāli pareizi.
Ar laiku vairums neizdošanos aizplūst, neatstājot paliekošas zīmes
kopīgajā dzīvošanā. Māmiņas neapgrūtina bērnus ar domu, cik gan
daudz viņam devušas un ziedojušas, jo viņas zina – „dodot gūtais
neatņemams”. Arī mēs pašas neesam savu mammu parādnieces, pietiek
ar intelektuāla fakta apzināšanos, ka sākumā bijām pilnīgi
atkarīgas, un, par laimi, arī mūsu mātes ir sevi veltījušas
mums.
Ko Tu vari darīt, ja vēlies: mammu un meitu
attiecības nebeidzas nekad, vien plūdeni kā datorvārdnīcā nomaina
virzienu „tulkot no - uz” un atpakaļ. Mēs visu dzīvi tās tulkojam,
te „pazūdot tulkojumā”, te baudot mammas – meitas „dzīres”.
Uzaicini savu mammu uz kafiju vasaras piesmaržotā āra terasē;
nostaigājiet kilometrus gar jūru un galaktikas pretī viena otrai;
noorganizē kopīgu fotosesiju pie labākā fotogrāfa vai palūdz, lai
jūs abas sabildē tavi bērni (un viņas mazbērni); izšķirstiet vecos
albūmus un ļauj, lai mamma izķemmē tavus matus… Jebko. Jebko, kas
izaug no tavas sirds saknītēm. Jo jūs abas esat vienā
laivā.
Jocīgi - jo vairāk izdodas mātes lomu uztvert kā svētkus, nevis
pienākumu, jo vairāk plaukst mātišķums. Atļaujot dzīvot bērnam savu
dzīvi, kopīgās esamības krāsas top aizvien košākas. Bērns dzīvo
brīnumainā pasaulē, kur viss ir dzīvs, un tikai pamazām viņš pierod
lietas skatīt īstenības gaismā. Audzinot bērnu, mamma saudzīgi
sapludina šīs abas pasaules, dzemdējot jaunu realitāti. Mātes
ideāls drupinās, atstājot mīlestību un godbijību, kas veido bērna
personības pamatu. Mamma vienmēr, mūžam turpina būt īpaši pārņemta
ar savu bērnu, tomēr palēnām sāk atgūt savus apslēptos dārgumus,
kuri pieder tikai viņai.
Būt mammai
Dažreiz mēs, mammas, uztraucamies, domājot mātes lomas nozīmīgumu,
un tas liek justies nedroši. Šajos brīžos ir jāatminas, ka visu
iemācīties nav iespējams, ka trauksme neaizvieto mīlestību, kas pēc
savas dabas ir gandrīz vai fizika. Pasaulē ir atšķirīgas mammas –
dažām labi padodas vienas lietas, bet dažām citas. Māmiņu ikdienu
apgrūtina negatīvās izjūtas, kuras veido kaitinoši sīkumi,
kas nepadodas tik labi, bet viss labais mēdz palikt
nepamanīts. Taču pareiza rīcība īstajā brīdī vienmēr var būt tikai
intuitīva, tikai pēc tam ir vērts „pieslēgt” prātu un analizēt.
Citiem vārdiem sakot – nav nozīmes, vai mamma rīkojusies pareizi
vai nepareizi (piemēram: bērns nevar gulēt tāpēc, ka kaķis ir
gultā, vai nevar gulēt tāpēc, ka kaķis nav gultā) – tas, kas šķiet
nepareizi, tāds vienkārši ir, un, ja kaut ko darītu savādāk, viss
būtu labi. Nekā gan. Mammas pamana tikai to, kas aiziet greizi. Un
ir daudz palīdzēts, ja viņa var izteikt savu grūtumu tieši tad, kad
viņai ir grūti, lai neizteiktais aizvainojums nesavaino lielo
mīlestību, kas ir visa pamatā.
Būt mammai – tas galvenokārt nozīmē būt
klātesošai. Mēs modelējam ideālus un uzvedību, kurus
atdarināt, vissvarīgākajam un prasīgākajam „novērotājam” pasaulē.
Vēlamies būt labākās iespējamās savā laikā un telpā. Mātišķums
„barojas”, turot un aprūpējot, lai arī dažreiz nolaižas rokas.
Tomēr, redzot savu pūliņu augļus, mīlestības manifestāciju, mammas
uz āru vērstais fokuss lēnām pagriežas atpakaļ uz sevi. Un dzīve ir
dāsni atdarījusi, ļaujot daudz dziļāk kā jebkad agrāk izprast savu
radošumu.
Ko Tu vari darīt, ja vēlies: ielūdz savu mīļoto un
bērnus uz ikvakara (ikrīta…) īpašo apskāvienu! Tas ir vienkāršs
apskāviens ar vienu mazu noteikumu: jūs turat viens otru savos
apskāvienos noteiktu laika sprīdi – 3 dziļas ieelpas un izelpas.
Ieelpo – izelpo. Ieelpo – izelpo. Ieelpo – izelpo. Un esi tur.
Elpo, turi apskāvienu un esi apskauta, „atnāc” pie sevis un domās
samīļo to, kuru turi savās no siltas sirds „izaugušajās” rokās.
/pēc D. Rojas/
Vai jums, mīļās māmiņas, vēl aizvien šķiet, ka Māmiņdienas
koncertos tikāt pārlieku slavinātas? :)
Autore: Linda Sīle, PEP mammma speciāli Mammamuntetiem.lv
Raksta tapšanā izmantotas Donalda V.Vinikota, V.Rudzīša, V.Štēkela, Ošo, D.Rojas atziņas.
Foto: Shutterstock.com